2.+Conductisme


 * __ Introducció __**

El conductisme es va originar amb l'obra d'un psicòleg nord-americà, en John B.Watson al voltant de 1920. En Watson afirmava que la psicologia no estava interessada en la ment o en la consciència humana sinó només en la conducta de l'individu. Així era possible poder estudiar als homes objectivament (com les rates i els micos).

L'obra de Watson es basa en els experiments d'en Ivan Pavlov, qui havia estudiat la resposta dels animals al condicionament experimentant amb gossos. Aquets després d'haver estats alimentats mentre sonava una campana, finalment només escoltar el so d'aquesta ja salivaven encara que no hi hagués menjar. Pavlov com després emfatitzés Watson creia que els éssers humans reaccionen a l'estímul de la mateixa manera.

Malgrat ser en John B. Watson l'originador del conductisme, l'autor més important i a qui s'associa aquesta corrent psicològica és en B.F. Skinner. Skinner va comprovar les teories de Watson al laboratori però va rebutjar la importància que Watson donava als reflexes i el condicionament. Per Skiner les persones responen al seu ambient, però també operen sobre aquest per produir determinades conseqüències. De fet, Skiner volia que el conductisme sigui la base per poder manipular els pacients, els estudiants i la societat en general.

Skinner va desenvolupar la teoria del "condicionament operant", es a dir, el comportament que es realitza es degut a les conseqüències que l’individu ha tingut en un moment passat, sense que la ment o els sentiments tinguin cap rol en determinar la conducta. És l'experiència la que determina la conducta de l'individu.

El conductisme tot i haver-se originat en el camp de la psicologia ha tingut una influència molt més amplia. Els seus conceptes així com els seus mètodes s'utilitzen en l'educació i també s'han infiltrat en la sociologia.

Alguns dels seus trets fonamentals són:
 * El coneixement s'assoleix mitjançant l'associació de idees segons els principis de semblança, contigüitat espacial i temporal i causalitat.
 * Reduccionisme antimentalista (negació dels estats i processos mentals).
 * Principi de correspondència, d'existir la ment és només una còpia de la realitat.
 * El seu anticonstructivisme.
 * Caràcter elementalista i atomista. Tota conducta es pot reduir a una sèrie d'associacions entre elements simples, com estímul-resposta.
 * Ambientalisme: L'aprenentatge sempre és iniciat i controlat per l'ambient.
 * Equipotencialitat: Les lleis de l'aprenentatge són igualment aplicables a tots els ambients, especies i individus.





**__Objectius educatius que es planteja__**

El conductisme iguala l'aprenentatge amb els canvis de conducta observable, ja sigui respecte a la forma o a la freqüència de les conductes. L'aprenentatge s'assoleix quan es demostra o s'exhibeix una resposta apropiada a continuació de la presentació d'un estímul ambiental específic. Així trobem que els elements clau són l'estímul, la resposta i l'associació entre ambdues. La preocupació primària és cóm l'associació entre el estímul i la resposta es fa, es reforça i es manté.

El conductisme focalitza en la importància de les conseqüències de les conductes i manté que les respostes que es reforcen tenen major probabilitat de succeir-se de nou en un futur. Com podem veure, no es fa cap esforç per determinar l'estructura del coneixement d'un estudiant ni quins són els processos mentals que necessita emprar. L'estudiant es caracteritza com a reactiu a les condicions de l'ambient i no com a part activa en el descobriment del coneixement.

Els factors que influeixen en l'aprenentatge són els estudiants i els factors ambiental, sent més importants aquests últims. Els conductistes avaluen els estudiants per determinar en quin punt començar la instrucció (avaluació de coneixements previs) i quins són els reforços més adients per cada estudiant. El factor més crític però és l'ordenament de l'estímul i les seves conseqüències dins l'ambient.

Malgrat que es parla d'adquirir hàbits, com aquests s’emmagatzemen pel futur o es recuperen per un ús futur rep molt poca atenció per part dels conductistes. La memòria per tant no es presa en consideració en aquesta teoria d'aprenentatge. L'oblit s'atribueix a la falta d'ús o pràctica per lo que són importants els processos de revisió o pràctica periòdica per mantenir l'estudiant preparar per respondre.

Segons el conductisme la transferència (aplicació del coneixement aprés en noves formes o situacions i implicacions de l'aprenentatge previ al nou aprenentatge) és un resultat de la generalització. Així les situacions amb característiques idèntiques o similars permeten que les conductes es transfereixin a través d'elements comuns.

Les estratègies d'aprenentatge més adients són aquelles que serveixin per construir i reforçar associacions estímul-resposta, com poden ser indicis instruccionals, pràctiques i reforços. Aquestes estratègies han provat ser efectives en la facilitació de l'aprenentatge relacionat amb discriminacions (records de fets), generalitzacions (definicions i il·lustracions de conceptes), associacions (explicacions) i encadenament (realització automàtica d'un procediment especificat). En canvi, a nivell general, s'accepta que els principis conductuals no poden explicar l'adquisició d'habilitats d'alt nivell o aquelles que necessiten més profunditat de processament.

Molts dels supòsits i característiques bàsiques del conductisme estan incorporats en les pràctiques del disseny d'instrucció. De fet va servir de base per dissenyar molts dels primers materials audiovisuals i va donar lloc a moltes estratègies relacionades amb l'ensenyament, com ara els textos programats.

Principis específics del disseny instruccional conductista: · Producció de resultats observables i mesurables en els estudiants (anàlisi de tasques, avaluació basada en criteris). · Avaluació prèvia dels estudiants per determinar el començament de la instrucció. · Domini dels primers passos abans de progressar a nivells més complexos. · Reforços per impactar el desenvolupament. · Ús d'indicis o pistes per assegurar una forta associació estímul-resposta.



**__ Rol de l'estudiant __**

L'objectiu pels conductistes és aconseguir que l'estudiant doni la resposta adequada quan se li presenta un estímul. Per això és necessari que l'estudiant sàpiga executar la resposta apropiada i les condicions sota les que la resposta s'ha de fer.

**__ Rol del docent __**

D'aquesta manera el rol de l'educador/ dissenyador és determinar quines pistes o indicis poden "extreure" la resposta desitjada; organitzar situacions de pràctica en les que els "provocadors" s'ajunten amb els estímuls per crear l'ambient "natural" en el que les respostes es puguin donar; i organitzar les condicions ambientals de manera que els estudiants puguin donar respostes correctes en la presencia dels estímuls corresponents i rebre reforços (o premis) per les respostes corresponents. (Gropper, 1987). El docent actua com a transmissor de coneixement.



**__ Interacció entre estudiants __**


 * La interacció entre estudiants no és important en el conductisme donat que el que es pretén és que cada alumne arribi a assolir el seu propi coneixement i doni les seves pròpies respostes als estímuls que se li donen, treballant al seu propi ritme segons les seves possibilitats. **


 * __Relació docents-alumnes __ **


 * La relació del docent amb els alumnes és la de creador d’estímuls, organitzador de situacions de pràctica i transmissor de coneixements, perquè els alumnes puguin arribar a la resposta desitjada. En molts casos l’ensenyament conductista transmet el coneixement sense la mediació directa d’un monitor o un professor a través de màquines d’ensenyar. **


 * Un exemple de la influència conductista sobre l’educació és l’ensenyament programat. Aquest tipus d’ensenyament va aportar nous elements de caràcter tecnològic a l’educació. L’ensenyament programat consisteix en un recurs tècnic, mètode o sistema d’ensenyament que es pot aplicar per mitjà de màquines didàctiques, o per mitjà de llibres, fitxes i també pe comunicació oral (Frey, E., 1971). **

** __Criteris i instruments d'avaluació__ **

Abans d’iniciar el procés d’ensenyament es fa una avaluació prèvia dels estudiants per saber en quin nivell es troben. A partir d’aquí l’avaluació s’acostuma a realitzar amb dades quantitatives obtingudes dels resultats de proves d’avaluació. Les avaluacions es realitzen al final de paquets d’aprenentatge (temes, matèries, etc.). Si l’alumne no supera l’avaluació no pot continuar avançant pel contingut programat, tornant a repetir un altre vegada l’objecte de l’aprenentatge. En el cas d’eines per l’autoaprenentatge aquesta es realitza en forma de qüestionaris que en cas de no superació no permeten continuar avançant dins del temari.



**__ Relació d'aplicacions TIC o plantejaments d'incorporació de les TIC a l'aula __**


 * En quant al disseny de software la principal influència la trobem en la teoria del **** condicionament operant **** de Skinner. Quan un fet actua incrementant la possibilitat de que es doni una conducta, aquest fet és un reforçador. **


 * El disseny de materials educatius es materialitzarà en l’ensenyament programat i la seva màquina d’ensenyar. **


 * Segons Martí (1992) d’aquesta tendència es poden extreure les següents derivacions educatives: Paper passiu del subjecte, organització externa dels aprenentatges, aprenentatges basats en unitats bàsiques elementals i lleis d’aprenentatge comuns a tots els individus. **
 * Des de mitjans de la dècada de 1970 fins a començaments dels anys vuitanta es va aplicar una concepció de l’educació basada en la realització repetitiva d’exercicis (//drill & practice)//. Aquesta repetició permetia a qualsevol esser humà aprendre qualsevol cosa si l’aprenentatge es programava adequadament i es realitzaven les pràctiques i exercicis necessaris. Els continguts es presentaven en forma de “preguntes seqüencials i en la sanció corresponent de les respostes dels alumnes” (Marti, 1992, 66). **


 * Partint d’una idea positivista de l’aprenentatge i d’una concepció una mica simplista de la programació del //hardware// per la gestió dels aprenentatges. Aquesta concepció basada en models lineals es va abandonar ja que no servia per tota mena d’aprenentatges. **


 * Donat que la relació entre ordinador i estudiant és bidireccional es comença a pensar en l’ordenador com una màquina susceptible de monitoritzar l’aprenentatge dels estudiants però també existeix la possibilitat de que l’estudiant tutoritzi programant tasques a través de llenguatges de programació. El grau de penetració en el sistema educatiu és escàs. **


 * D’aquesta primera etapa es va passar a una segona en la que la tecnologia oferia la possibilitat d’incorporar recursos multimèdia. És en aquesta etapa on neix l’ensenyament assistit per ordinador (CAI, //Computer Assisted Instruction)// que es centrava en programes d’exercitació i pràctica molt precisos basats en la repetició. Va tenir molt auge sota les premisses de la individualització de la instrucció a partir de meitats dels anys 60 de la mà de Patrick Suppes (Delval, 1986; Solomon, 1987). **
 * El material per tant s’havia de preparar en petites etapes permetent que nombroses respostes que hagin de ser reforçades. La seqüència del material és lineal. **
 * Malgrat que els recursos tècnics i els materials formatiu s’han enriquit el model formatiu continua essent conductista. Per intentar superar les limitacions de l’etapa anterior s’intenta enriquir el disseny instruccional i la programació amb models més complexes que permetessin generar processos de superior rang cognitiu, però també van demostrar ser només vàlids per alguns tipus d’aprenentatge capaços de ser representats en forma d’esquema decisional o de fluxgrama. **


 * En aquesta segona etapa es va començar a entreveure les primeres aplicacions de la Intel·ligència artificial a l’educació amb lo que es veuen possibilitats de representar el pensament superior i el seu aprenentatge des de dos vessants: com a continuació del model conductista i l’altre ja dins del cognitivisme. **

I per acabar uns vídeos il·lustratius:
 * Les avantatges i inconvenients de l’ensenyament assistit per ordinador segons diversos autors (Colom, Sureda, Salinas, 1988; Martí, 1992) són: **
 * = ** Avantatges ** ||= ** Inconvenients ** ||
 * = ** Facilitat d’ús; no es requereixen coneixements previs ** ||= ** Alumne passiu ** ||
 * = ** Existeix cert grau d’interacció ** ||= ** No és possible la participació de l’educador pel plantejament de dubtes ** ||
 * = ** La seqüència d’aprenentatge pot ser programada d’acord amb les necessitats de l’alumne ** ||= ** Excessiva rigidesa en la seqüència dels continguts, que impedeix el tractament de respostes no previstes ** ||
 * = ** Proporciona ensenyament individualitzat ** ||= ** No se sap perquè un ítem és correcte o incorrecte ** ||
 * = ** Afavoreix l’automatització d’habilitats bàsiques per aprenentatges més complexes ** ||= ** Individualització molt elemental. No te en compta el ritme, no guia. ** ||
 * = ** Feedback immediat sobre cada resposta ** ||= ** Fragmentació de continguts excessivament uniforme i reductora, sigui quina sigui la matèria ** ||

media type="youtube" key="zVKdJ6CoqOQ" height="385" width="480"

media type="youtube" key="TMivqOIeF2M" height="385" width="480"

media type="youtube" key="CRTt37OaM3g" height="385" width="480"